Title: Vánoce 2002 divadlo ver2
Author: Daniel Řehák
Last saved by: Pavel Klinecký
Company: Big Red Ant

Daniel Řehák

Hajaja aneb Surrealistická pohádka o odpuštění

 Postavy:		Scény, kde se vyskytují:
(PS: ve scéně 3.4 jsou všichni kromě matky a otce.)
1.	Chlapec/Kryštof 			(všechny obrazy)
2.	Hajaja 					(všechny obrazy)
3.	Máma 					(1.1; 2.1; 2.5; 4.1)
4.	Táta 					(1.1; 2.1; 2.5; 4.1)
5.	Voják 					(1.3; 2.4; 3.4; 3.3)
6.	voják1 				(1.3; 2.4)
7.	voják2 				(1.3; 2.4)
8.	voják3 				(1.3; 2.4)
9.	první v bílém plášti 			(1.4)
10.	druhý v bílém plášti 			(1.4)
11.	třetí v bílém plášti 			(1.4)
12.	čtvrtý v bílém plášti 			(1.4)
13.	pátý v bílém plášti 			(1.4)
14.	šestý/tzv. sedmý v bílém plášti – bez textu	(1.4)
15.	Výtvarník/Marie 			(1.4; 2.2; 2.4; 3.2)
16.	Režisér/Josef 				(1.5; 2.2; 3.1; 3.2)
17.	Montér1 				(1.5; 2.4; 3.1)
18.	Montér2 				(1.5; 2.4; 3.1)
19.	Montér3 				(1.5; 3.1)
20.	Ovce1 					(1.6; 2.4; 3.2)
21.	Ovce2 					(1.6; 2.4; 3.2)
22.	Ovce3 					(1.6; 2.4; 3.2)
23.	Ovce4 					(1.6; 3.2)
24.	Ovce5 					(1.6; 3.2)
25.	Čert1/Mudrc1				(2.2; 2.4; 3.2)
26.	Čert2/Mudrc2 			(2.2; 2.4; 3.2)
27.	Čert3/Mudrc3 			(2.2; 2.4; 3.2)
28.	Anděl 					(2.2; 3.2)
29.	Král 					(2.3; 2.4)
30.	Sluha1 				(2.3; 2.4)
31.	Sluha2 – bez textu 			(2.3; 2.4)
32.	Pastýř 					(2.4; 3.2)
+ děti v nočních košilích – bez textu 	(1.3; 3.3)

Počátek

1.1 (I. – příchod domů)
Na scéně vlevo je postel a něco ze zařízení dětského pokojíčku (noční stolek, lampička, možná kus stěny s veselou tapetou...). Ze zákulisí vychází společně s rodiči (máma a táta) malý chlapec v pyžamu. Je mu špatně; vypadá sklesle, nemocně; v puse má teploměr. Rodiče ho vedou k posteli. Matka nese hrnek s čajem a prášky, otec ho drží kolem ramen. Matka položí čaj a prášky na noční stoleček.
Máma: No tak, za chvilku se uzdravíš.
Chlapec: Ahe hhyh há heu heh haáh ho hihahho (není mu rozumět když má teploměr v puse)
Máma mu vyndá teploměr a podívá se na něj. Udělá obličej, jako že je to špatné a dá teploměr otci. Pohladí chlapce po hlavě a ukládá ho do postele. Otec se mezi tím také podíval a sklepává teploměr. 
Chlapec: Když já jsem měl hrát to divadlo.
Táta: Ale vždyť budeš.
Máma: teď musíš hodně spát, abys nabral sílu a porazil bacily.
Chlapec: To je blbý. Zrovna na Vánoce.
Táta: Ale neboj se, je to jen nějaká chřipka. Do Štědrýho dne seš fit.
Chlapec: Ách jo.
Matka, sedí na pelesti,  dá prášek a napít čaje. Pak se zvedne.
Táta: Tak spi...
Máma: (Políbí ho) Dobrou noc...
Rodiče odejdou ze scény. Chlapec zavírá oči, spí.

Píseň: „Smutná“
Smutná
Klidně usnout - a sny si nechat zdát
Jemně vinout - se do deky a spát
Něco ve mně stále pláče
Něco ve mně chce jít pryč

Sním, sním, že smím jít ven
Sním, sním, už jen...

Za co platím? - Komu co dlužen jsem?
Proč já proč já - proč právě jenom teď?
Všechno slova, prázdné hlasy
Tichý nářek, smutná tvář

A sním, sním, že smím jít ven
Sním, sním, už jen...

Temná zima - pod peřinou je chlad
Horká těla - neshořím uvnitř snad
Společnost mi dělá spánek
Přítel, který nevadí - není

A sním, sním, že smím jít ven
Sním, sním, už jen...

1.2 (II. – Hajaja přichází)
Ze zákulisí vychází Hajaja; jde přes jeviště k chlapcově posteli. Stoupne si nad postel, skloní se a dívá se na chlapce zblízka, jako by v životě neviděl dítě. Chlapec otevře oči.
Chlapec: Ahoj
Hajaja se trochu lekne a narovná se. 
Hajaja: Ahoj – jak se máš?
Chlapec: Jsem nemocnej...
Hajaja: Aha.
Chlapec: A ty?
Hajaja pokývne hlavou a rameny, jako že docela dobře snad.
Hajaja: Chceš něco vidět?
Chlapec: A co?
Hajaja: Můžu tě s sebou vzít na cestu....
Chlapec: A kam? 
Hajaja: Tak různě – do snů.
Chlapec: Do snů?
Hajaja: No, do snů. Jsem Morfeus, pán snů, vládce zrnka písku, sám Sen, tvůj...é, jak se to... Hajaja.
Chlapec: Hajaja? 
Hajaja: hm
Chlapec: Tak to jo.
Chlapec vstává, nazouvá si bačkory co má u postele a bere Hajaju za ruku.

1.3 (III. – setkání s Vojákem)
Na jevišti uprostřed se objeví osamocený voják. Klimbá opřený o kopí.Hajaja vede chlapce až k vojákovi. Dívají se jak spí, až do něj chlapec šťouchne, aby ho probudil. Voják se vzbudí; vůbec neví co se děje, je úplně vytržený z reality...

Voják: Co se děje?! Co se děje?! Ano pane! Jistě pane!...e? 
Voják salutuje do prázdna, nic netuší. Jako by si chlapce nevšiml, začne nervózně křížem krážem obcházet území a hlídat. Chlapec se ptá Hajaji.
Chlapec: Co to dělá?
Hajaja pokrčí rameny a ukáže na Vojáka. Chlapec zavolá na Vojáka:
Chlapec: Hej, Vojáku, co to děláš.
Voják se zarazí; otočí se a spatří chlapce. Rozejde se k němu.
Voják: Hlídám bránu do říše snů!
Chlapec: Proč? 
Voják: Na světě jsou děti, které si sny nezaslouží a před těmi Já je hlídám.
Chlapec: Nesmysl, takový děti nejsou. Proč to děláš?  
Voják: Prostě musím, takže ustup, ustup, dál ni krok!. 
Chlapec s Hajajou ustoupí na kraj jeviště, kam je Voják vytlačí. Chlapec se otočí na Hajaju s prosebným okem. 
Chlapec: To on nás teď nepustí dál?
Hajaja zakroutí hlavou jako, že ne, ale usmívá se, aby se chlapec nebál. Pak ukáže na Vojáka, aby se chlapec podíval. Voják, jen co je odehnal, stoupl si zpět na své místo a opět klimbá opřený o kopí..
Chlapec: Už zase usnul. Co je to za vojáka?
Voják se opět zběsile probudí, něco ho popadne a opět začne hlídat sem a tam. Dorazí na druhý  kraj jeviště a v zápětí zase klimbá.V tom proběhne za Vojákovými zády spousta dětí v nočních košilích a pyžamech. Posmívají se mu.
Kája: Héj, héj, vojáku, proč tu stojíš v haptáku!?
Mája: Vojáčku, vojáčku, máš si stoupnout na značku!
Pája: Nechytí a nechytí, stojí jako přibitý!
Míša: Copak se mu asi děje, copak chudák zakusil? Kam nám ten svět vlastně spěje? Abych na něj zabušil?
Ríša: Tomu říkáš hlídání, koho takhle chceš takhle chytnout?
Kája: Na stráži se nedřímá.
Mája: A už vůbec ne u brány snů... Jé...
V tom se voják probudí a jde po dětech. S rykem odběhnou. Voják nikoho nechytne. Chlapec se diví. Jde k Vojákovi...
Chlapec: Dyť ti všichni utečou, když budeš pořád usínat.
Voják: zesmutní No jo...
Chlapec: Tak se vyspi a pak pořádně hlídej, i když se mi to tvoje hlídání moc nelíbí... nechceš mě pustit do snu. 
Voják: Jenomže já už jsem nespal několik let. Vždycky, když usínám, někdo jde kolem a probudí mě. 
Chlapec: Tak proč nepřestaneš. Stejně je to tvoje hlídání na nic, když nikoho nechytíš.
Voják: Já vim...
Hned vzápětí se ale Voják probere a narovná se:
Voják: Rozkaz je rozkaz!!! Takže ustup, ani o krok dál!
...Chlapec se podiví a odejde za Hajajou. Voják klesne na zem a usíná. Za zády mu proběhne několik.dětí v pyžamech. Smějí se... 

Pája: Ty jsi teda pěkný hlídač, takhle sloužíš svému pánu?
Míša: Ty bys neuhlídal ani balvan!
Ríša: To je dobře, alespoň můžeme do snu.
Kája: To je pravda, jen ho nechte ať si spí...
Mája: Stejně je to lenoch lenivá...
Pája: Lenochu, lenochu, furt se válíš v pelechu!
Míša: Asi někomu něco proved, že má tak špatnou stráž...
Mája: Jakýpak proved, jaká pak stráž, je to lenoch...
Pája: Lenochu, lenochu...
To vojáka opět probudí.Děti utečou. Voják si stoupne, zkouší pátrat, ale znovu začne klimbat opřený a sjíždí po kopí na zem. Hajaja vysvětluje chlapci...

Hajaja: Strážce brány snů nesmí do snů nikdy vstoupit, takové je pravidlo.
Chlapec: A proč? Co je to za pravidlo? Co provedl, že nesmí? 
Hajaja pokrčí rameny, že neví...
Chlapec: Tak ho vezmem s sebou!
Hajaja: To nejde, každý má své sny. Ty máš své, on má své.
Chlapec: Tak mu dovol na chvilku snít, když jsi pán snů.
Hajaja: To není dobré, bude mít špatné sny. 
Chlapec: Prosím...
Hajaja: Nevím...
Chlapec: Prosím, prosím... 
Hajaja ustupuje, táhne chlapce stranou. Potom udělá gesto.. 
Najednou zpoza zákulisí vybíhají další tři vojáci, v rukou mají panenky zabalené v hadry. Přibíhají ke spícímu Vojákovi a probouzí jej hlasitým: 
Vojáci 1a2a3: Tak co? Tak co? Myslíš, žes ho dostal?! 
Voják: (nechápavě) Koho? Co?
Ostatní vojáci vybalí z hadříků panenky a panáčky a otravují; překřikují se:
Vojáci 1a2a3: No Ježíška přeci, Ježíška! 
Voják se uráží vstává a pochoduje sem tam, aby ty tři setřásl. Vojáci pořád otravují.
Voják: Nechte mě bejt!
Když chlapec vidí, co Vojákovi sny dělají, chce se do toho vložit
Chlapec: Nechte ho! 
Vojáci chlapce odstrkují a pokračují; skáčou okolo Vojáka a smějí se mu:
Vojáci 1a2a3: Ježíška, Ježíška, Ježíška, co? Dostal? Dostal?
Chlapec se obrací s prosbou na Hajaju: 
Chlapec: Ať ho nechaj, prosím... 
Hajaja: Dobrá 
Hajaja učiní gesto. Tři vojáci se začnou nebohému Vojákovi posmívat: 
Vojáci 1a2a3: Ha, ha, ha nedostal, nedostal!
Jak se smějí, že „nedostal“ tak odcházejí. Skleslý Voják se za nimi podívá, ale znovu začne neklidně klimbat opřen o kopí. 
Chlapec: Dyť to je hrozný! Co mu to provedli?
Hajaja: Připadá ti, že je to trest? 
Chlapec: No to teda!
Hajaja: A přeci není. Když hlídá sny, nemohou se mu zdát, je od nich osvobozen, je to pro něj trest?
Chlapec brblá a nesouhlasí. Na tato Hajajova slova proběhnou za Vojákovými zády děti. Voják se probere a začne znova pátrat. Ze zákulisí se vyhrnou i další děti, začíná písnička.Voják je pryč.

Píseň: „Cestovní“
Cestovní
Na cestu do snu se vydávám
Stačí když usnu a už jsem tam
Někdo jde se mnou a vede mě
I temnou tmou projdu bezpečně

Kdo je to, kdo to je, nevím sám
Pán snů, pán pokoje, světa pán
Občas se stane věc prazvláštní
Doufám, že vezme mě do dlaní

Bez bot a bez šály klidně si
Beze vší parády  kráčím sny
Narazíš - vyhneš se, vždyť to znáš
Přeskočíš, přelezeš, překonáš

Ve světě, kde možné všechno je
Držet se za ruku nutno je
Někam jít sám není bezpečné
Svět bývá to místo nevděčné

1.4 (IV. – Hledání betlémské hvězdy) 
Po písničce. Zůstane na jevišti řada děti oblečených v bílé pláště. První má metr, druhý váhu, třetí lupu, čtvrtý sklenici s vodou, pátý jehlu a šestý je Výtvarník (pruhované triko, baret, šála...), má blok a vedle sebe velkou krabici. Zpoza opony vyleze sedmý člověk v bílém plášti se stejnou krabicí. V krabici má sedm hvězd – dvě malé a třetí obrovskou. Postaví se na začátek řady, vyndá z krabice hvězdu a pošle ji prvnímu, ten ji změří, druhý zváží, třetí prozkoumá, čtvrtý ochutná (lízne si), ústa vypláchne vodou, pátý bodne a zkusí jakou má konzistenci. Výtvarník zapíše data a hvězdu dá do krabice. K tomu každý z nich pronáší příslušné repliky:
První: Průměr hvězdy...dvanáct
Druhý: Váha 415
Třetí: Barva dobrá, záře jemná
Čtvrtý: Složení...hmm, jak má být.
Pátý: (bodne) Je tuhá...
Výtvarník: Hm, to je málo, to je málo. No nic, přijde nalevo od Orionu. Další.
První: Průměr... 6
Druhý: 400 rovných
Třetí: Jemně nazelenalá záře, mírný svit...
Čtvrtý: Hmmm, no... chtělo by to možná... ale, ale jo. Dobrá.
Pátý: Tak ta je tvrdá...
Výtvarník: Zase taková maličká. Tu dáme někam k blížencům.
Jako třetí jde velká hvězda.
První: Tý jo, Průměr 70!
Druhý: A váha 7000!
Třetí: A jak září, snad až trochu moc... Hele, mam teď v oku takovou tečku... To je dobrý, furt mi tam jezdí...
Čtvrtý: Hmmm! Hmmm! Tak to teda...
Udělá labužnické gesto.
Pátý: E,..E... nějak to nechce... E... (bodá neúspěšně)
Výtvarník: Dej to sem! To je ona, přátelé, máme ji! Jdeme!
Výtvarník to zapíše. Všichni odejdou. 

1.5 (V. – příprava scény z chléva)
Přichází chlapec s Hajajou. 
Chlapec: Co to bylo? 
Hajaja: Shání se velká hvězda. 
Chlapec: Na co?
Hajaja: Na divadlo. 
Chlapec: Na jaké divadlo.
Hajaja: No bude se hrát divadlo...
V tom na scénu přibíhá Režisér (doutník, scénář v ruce, brýle, možná kšiltovka) a za ním zástup dětí v montérkách s tužkami a papíry. 
Režisér: Tak tady, tady bude chlív...
Montér1: (rozhlíží se) Tak zas tolik snad nenaděláme, šéfe...
Režisér: A tady budou stát jesle
Montér1: Aha, jesle, zde (Udělá na zem křížek a rozkresluje rozměr jeslí)
Režisér pobíhá po jevišti a ukazuje dětem v montérkách, kde má co být.
Režisér: Takže, tady dáme osla.
Montér2: Osel! (a začne si na zem malovat, kde bude stát osel)
Režisér: Vola sem!
Montér3: Tady vůl... (A zase křížky)
Ze zákulisí vyleze Výtvarník a také se do toho míchá. Všichni křičí jeden přes druhého. Co chvíli někdo chlapce s Hajajou přemístí a na jejich místo něco postaví nebo udělá křížek či něco vyznačí apod. 
Výtvarník: A tady nachovej baldachýnek.
Montér1: Baldachýnek, rozumím.
Výtvarník: A travnatá plocha. Všude tady takhle.
Režisér: Bez kytek!
Montér2: Květiny, ne, píšu si!
Výtvarník: Tady bych to viděl na menší balvan...
Montér3: Balvan menší.
Výtvarník: ...a sem dejte šutrák jako... jako...
Montér3: Píšu, šutrák jako... jako?
Výtvarník: Jako... no vždyť víte.
Montér: S úsměvem VIM! A hrdě zapíše. 
Režisér, se přehrabuje v listech scénáře, které mu létají všude možně, a zakřičí: 
Režisér: Moment! 
Najednou vše strne jako sochy. 
Režisér: (k Výtvarníkovi) Máme problém. 
Výtvarník: Cože, cože?!
Režisér: No jo. 
Společně se dají do hrabání ve scénáři. Chlapec se mezi tím ptá Hajaji: 
Chlapec: Co se děje? 
Hajaja: Uvidíš... 
Režisér: (zakřičí) Zapomněli jsme na anděla! Všechno zpátky!
Sochy lidí v montérkách se promění v lidi,  začnou se opět hýbat a co kde kdo položil zase bere, maže značky a všichni odcházejí. 
Výtvarník: Seženeme anděla...

1.6 (VI. - trable s ovcemi)
Chlapec: (si stěžuje) „Zííív“, jsem nějakej unavenej....
Hajaja: Unavený?
Chlapec: Navíc ničemu nerozumím, „zííív“. Jaký divadlo, hvězdy, chlívy, baldachýny...?
Směřuje šouravým krokem k posteli. 
Chlapec: ...balvany a šutráky...
V tom vyběhnou zpoza jeviště ovečky, je jich pět. Skáčou všude kolem něj a nutí ho se zastavit. Křičí na něj: 
Ovečky1a2a3a4a5: Spočítej nás, spočítej nás a můžeš klidně spát
Běhají tam a zpátky,sem tam do něj strčí. Jsou všude možně a chlapec, i když se snaží, se nemůže dopočítat. 
Chlapec: Ovce zatracený, kde jste se tu vzaly?
Ovce1: My nejsme zatracený!
Chlapec: Jste, nejste, vraťte se odkud jste přišly!“ 
Ovce2: Tam jsme byly, byly jsme tam...
Ovce3:  Ale oni..., chtějí nás prý tady!
Ovce4: Byly jsme na pastvách, byly jsme nad městem, přes lávku jsme přešly
Ovce1:  První
Ovce2: Druhá 
Ovce3: Třetí 
Ovce4: Čtvrtá
Ovce5:  A i já  
Ovce1: Prý že tu musíme být! 
Ovce2: Bez ovcí pastýře by nepoznali!
Ovce3: Ano, pastýř bez ovce co ryba bez vody.“ 
Chlapec: (se rozčiluje) A kde ten pastýř je? Ať si vás pěkně všechny odvede, chci spát!“ 
Ovce4: Tak to nás musíš spočítat! 
Ovce5: Pastýř šel teď na oběd...
Chlapec: (zarýmuje) Vím to ovce, je vás pět!
Ovce svěsí ramena a odkráčejí
Ovce1a2a3a4a5: Ach jó... 
Hajaja se během celé scény s ovcemi vytratil. Chlapec míří k posteli, vleze pod peřinu a usíná. Nástup na další píseň.
Píseň „Snová“ 
Snová
Mým snem je být kosmonautem
Mým zas jezdit rychlým autem
Ve snu sním že to pochopím, a dozvím se, 
že nic nevím...

Mám sen, že jsem na koberci
Volně létám všude kde chci
Chytím vítr, napnu plachtu, zmizím v dálce, 
píseň na rtu...

Zdá se mi, že dlouho padám
Budím se a jenom hádám
Odkud jsem to spadnul žasnu, z postele či 
jenom ze snů

Na světě jsou různé říše
Vládci, páni, hrady, mříže
Jedna říše každodenní
Druhou říší je mi snění

Občas vidím jako ve dne
Zdá se mi to nebo snad ne...?
2.1 (VII. – první probuzení)
Po písni přijdou k chlapcovu lůžku opět rodiče. 
Máma: Ahoj miláčku, jak ti je.
Matka nečeká na odpověď a vloží chlapci do úst teploměr. On jen cosi neartikulovaného zamumlá, ve smyslu „nicmoc“. 
Táta: víš, žes prospal skoro celej den. Když budeš takhle pokračovat, přejmenuju tě na Růženku.
Máma: To je dobře, jen pěkně spi.
Chlapec: ha huhihm ho hoho hihahua
Na to mu matka vyndá teploměr z ůst.
Chlapec: Já musim do toho divadla.
Máma: Teď ale ještě ne. 
Chlapec: Ale já mám důležitou roli.
Máma: Máš horečku.
Matka bere další pilulku a čaj. Chlapec polyká a pije. Přichází Hajaja, stoupne si vedle rodičů. Chlapec zdraví Hajaju:
Chlapec: Ahoj...
Otec gestem naznačí, že chlapec už je v limbu a blouzní, navrhuje odejít. Matka se zvedne z pelesti. Pohladí chlapce po čele. Oba odcházejí. 
Táta: Tak sladké sny, Růženko! 

2.2 (VIII. – sestup do pekel)
Hajaja pomáhá chlapci z postele a jdou na střed jeviště, kde se mezitím objevil stůl a tři čerti začali mastit karty. Chlapec si s sebou bere hrnek čaje a pije.
Čert1: To je peklo, to je peklo, karta nejde a nejde!
Čert2: Přihořívá, připaluje, hoří... (praští kartu na stůl)
Čert3: Tak ty takhle?! Tu máš čerte kropáč!
Čert1: A ať to sviští na kolbišti...
Čert2: To je podle tebe hra? Tim mě chceš strašit? Tak to di do mlejna za bubákama – tumáš!
Čert3: A pic ho do rabáka...
Čert1: No to mě teda, tak že by... A BUM! Cha...
Čert2: No konečně ses rozjel. Teď teprv přiložíme pod kotel. Vem si ďáble...!
Čert3: Ho hó, a co řekneš na tohle?
V tom vstoupí Anděl. 
Čert2: Nazdárek, pojď si dát partičku. 
Anděl má v ruce krabici a v ní myrhu, zlato a vonnou mast.
Anděl: Zahrál bych si, zahrál...
Čert3: No a co ti brání? Sedej. 
Anděl: Jenomže o co vy hrajete? 
Čert1: No vo dušičku samozřejmě, vo dušičku... 
Anděl: No, a dobře víte, že o tu já hrát nemohu. Já bych spíš jen tak pro radost...
Čerti se ošívají
Čert2: No jo, pro radost. Jenomže pro RADOST zase nemůžem hrát my, jak víš. 
Čert3: A co to máš v tý bedýnce? Vypadá to pěkně.
Anděl jim ukazuje bedýnku
Anděl: Nějaké rekvizity.
Čert1: Hele, to je zlato!
Čert2: A nějaká mast. 
Čert3: A heleme se, tady je ten smrádek, co se používá v kostelích. To tu dole mít, to by měl starej radost – von je dost škodolibej...
Čert2: Tak vo to si s tebou, Anděle, klidně zahrajem.
Chlapec sledoval celou scénu mlčky, pil čaj a divil se. Sem tam se díval na Hajaju, co se to tu děje.  Když se Anděl rozmýšlí, vběhne do scény Režisér s Výtvarníkem: 
Režisér: (na Anděla) Á, tady jsi!  
Chytnou ho a odvádějí. Režisér se podívá do scénáře a pak na čerty: 
Režisér: No, pro vás bych tu taky něco měl.
Vidí na stole krabici s rekvizitami. Výtvarník pochopí, zmizí na chvilenku v zákulisí a přinese tři ošuntělé královské koruny. V mžiku sundá čertům rohy a nasadí jim korunu. Ocasy a kožichy i šmouhy jim však pořád zůstanou. Do rukou jim dá dary a odvede je. Čerti reptají: 
Čert1: Moment, moment... 
Čert2: No co to...?! Hele..!
Čert3: Hm, tak to je teda rychlá změna role!

2.3 (IX. – Herodův strach o židličku)
Chlapec s Hajajou zůstanou na jevišti opět sami. 
Chlapec: Já tomu nerozumím... ničemu nerozumím. 
Hajaja: To je v pekle normální. 
Chlapec: Tohle je peklo? 
Zpoza scény vyleze Král (hermelín, koruna, žezlo, jablko) a vede monolog:
Král:  Je to peklo? Není to peklo? Kdo ví? Jak si kdo ustele, tak si lehne! Ať si Izajáš vypráví co chce, král je ten, kdo má korunu. A kdo má korunu? (Ukáže významným gestem) Já. 
Za králem tlačí dva sluhové trůn. Král dojde doprostřed jeviště, stále recituje svůj monolog. Tamtéž dotlačí zřízenci trůn, poté si král sedne a dokončí monolog:
Král: Kdo mi chce sundat korunu z hlavy, musí na to mít! Nejlépe vojsko... ale muselo by být větší než mé. Tak budiž, ať přitáhne, změříme síly. Říká se, pero mocnější meče! Opravdu? Proč bych měl pokorně ustoupit před pár řádky, před nějakými žvásty napsanými na papíře? Ať přitáhne před brány a tasí, potom budeme hovořit o Králi Izraele!
Sluha1: Pane, ti tři muži stále čekají na vaše přijetí.
Král: Ať vstoupí tedy.

2.4 (X. – falešní mudrcové lžou králi; Herodovo osudové rozhodnutí)
Zpoza scény se ozývá potutelný smích. Na scénu vejdou naši známí tři čerti přestrojení za tři mudrce. Pokloní se před králem laxně se válejícím na trůně. 
Král: Tak co vy tři moudří, našli, našli?
Čerti se na sebe nerozhodně podívají – netuší totiž o co jde. 
Čert1: Inu, no, eh... 
Druhý a třetí zároveň s prvním: 
Čert2: No jistě! Našli!
Čert3: Bohužel, pane králi, nenašli...
Král je z toho zmatený, donutí ho to narovnat se na trůně.
Král: Tak našli nebo nenašli!? 
Odpověď čertů se opakuje, akorát si vyměnili navzájem repliky. 
Čert1: Ale jistě, to víte, že našli. 
Čert2: No, ehm, bohužel...
Čert3: Jak jen to říci, víte, není to jen tak...
Král se rozzlobí, vstane, jde k čertům a jednoho po druhém se ptá: 
Král: Našli? 
Čert1: Nenašli.
Král: Našli? 
Čert2: Nenašli.
Král: (Nasupeně) Tak Nenašli?!
Čert3: (smutně, stejným tónem jako jeho kolegové) Našli.
Král: (je potěšen) No vida, vida. Tak přeci. A kde tedy je?! 
Čert váhá, jako by nevěděl, najednou zbrkle ukáže na stranu:
Čert3: Tam!
Další dva čerti se začnou smát.
Čert1: Nene, lže, je tam!
Čert2: Ale nesmysl, je tam!
Každý z nich ukáže na jinou stranu. Čerti se dají do hádky a pořád ukazují na jinou stranu. Král na to vyděšeně kouká.
Čert3: Ale co tě nemá, tam tim směrem je.
Čert2: No, možná, že tam tim směrem byl, ale teď je určitě tam!
Čert: Ale, ale, a kde by se tam vzal. Povídám vám, že je tam!
Čert3: Ne, ne, tam je!
Čert2: Ale!
Král se rozčílí a křikne: 
Král: Dost! 
Potom Král pošeptá něco sluhovi, ten odkráčí do zákulisí. 
Král: (k čertům) Tak vy mi tedy nepovíte, kde se skrývá?
Čerti/Mudrcové krčí rameny. 
Král: To jsem si tedy od té vaší slavné moudrosti sliboval víc! 
Sluha se vrátí a vede s sebou Vojáka, který předtím hlídal bránu snů. S odstupem dvou kroků za ním kráčí další tři vojáci. Ti samí, kteří jej před tím otravovali ve snu. Předstoupí před Krále. 
Voják: Čekám na vaše rozkazy, pane! 
Chlapec s Hajajou sedí na kraji jeviště a se zájmem celou scénu sledují. Chlapec poznamená k Hajajovi:
Chlapec: Hele, to je ten Voják, co mě nechtěl pustit do snu. Ten co hlídá sny před dětmi, to je on. 
Hajaja: (opraví ho)  To je ten Voják, co BUDE hlídat sny před dětmi. 
Chlapec: Tak tomu nerozumím. Dneska nějak ničemu nerozumím.
Král: Tak vy tři mudrlanti mě máte za troubu. Dobrá. Co čekáte? Že se tak snadno vzdám trůnu? Že kapituluji před pověrou? Myslíte si, že toho holomka nedokážu sám najít?! Hmm, možná máte pravdu...“ 
Když to řekne vběhne na scénu Výtvarník s velkou hvězdou a za ním dva v montérkách (montér1 a montér2)- nesou štafle. Postaví štafle a Výtvarník na ně vleze, aby připíchl hvězdu. Všichni, Král, Mudrcové etc., jsou zaseklí a sledují co se to děje. Do toho ještě vběhnou na scénu dvě ovce (Ovce1 a Ovce2) plus rozhořčený Pastýř, který je zahání zpátky. Zažene je. Výtvarník sleze dolů. Chlapi v montérkách berou štafle a všichni odcházejí z jeviště. Proti nim vyběhne ještě jedna ovce (Ovce3), ale Pastýř ji urychleně zažene zpět. 
Pastýř: (stranou ke Králi) Pardon...
Král: (opět přichází k sobě) Ehm..., kde jsem to přestal. Ano, že toho holomka nedokážu najít! Rozkážu tedy zlikvidovat všechny! Řeknete, že jsem blázen, ale blázen bych byl spíš, kdybych sem nechal každého jen tak přikráčet a hned mu věnoval korunu a to jen kvůli tomu, že o něm kdysi napsal nějaký podivín! Zapomeňte na to! Pro politiku se musí člověk umět narodit! Narodit...?  (K Vojákovi):  Vojáku?!
Voják: Ano pane!
Král: Jděte a zlikvidujte všechny kojence, kteří se chtějí chopit vlády, rozuměl jste!? 
Voják: Rozkaz pane! 
Všichni čtyři vojáci odejdou. 
Čert1: To jste mu neměl dělat, bude z toho mít špatný sny. 
Čert2: A spaní vůbec... 
Čert3: Ale my dva se ještě určitě potkáme! 
Čert1a2: (přitakají) Jo, to jo, to určitě, to se potkáme.
Čerti odejdou. 
Král: (ušklíbne se) Jo, to určitě, leda tak v Pekle... 
Hodí pláštěm a odchází, za ním odtlačí sluhové trůn.

2.5 (XI. – druhé probuzení)
Chlapec: Co se to tu děje? Tomu nerozumím. To je nějaká noční můra, to já nechci. 
Kráčí k posteli následován Hajajou. Pokládá hrnek zpět na stolek. Leze pod peřinu a zavře oči.
Chlapec: To já nechci. Já chci spát. Musím se uzdravit. Budu hrát divadlo...
Hajaja stojí nad ním. Do toho přicházejí chlapcovy rodiče. Matka dává chlapci ruku na čelo a zasmušeně se dívá na Otce. Mají starost.
Máma: Pořád má horečku. Dáme mu další prášek a ráno uvidíme.
Táta: (budí chlapce) Kryštofe, vstávej. 
Chlapec nereaguje na buzení, spí, má zavřené oči, mumlá ze sna. 
Chlapec: Já musím na to divadlo. Mám roli, musím... 
Dostává do Matky další prášek a pít, přitom je stále v limbu. Hajaja odchází ze scény. Přicházejí ostatní děti na písničku. 

Píseň: „O špatných a dobrých dnech“
O špatných a dobrý dnech
Dny jdou - jeden za druhým
Dny jsou - jak nad ohněm dým
Jdou dny - přitom bez nohou
Jsou dny - o mě přemohou

Dny jdou - mizí do dálky
Dny jsou - už jen vzpomínky
Jdou dny - letí kamsi v dál
Jsou dny - co bych nepřestál

Dny jdou - hejno tažných hus
Dny jsou - někdy hezký hnus
Jdou dny - ke mě přichází
Jsou dny - plné nesnází

Pátrám - po dni pro radost
Žehrám - že jich není dost

Krásné - Milé - Pěkné - Štědré
...běžné - nejsou - však jsou...

3.1 (XII. – stavba chléva)
Po písni nezbude na jevišti nikdo – jen spící chlapec v posteli. Po chvilce potichu vycouvá ze zákulisí Režisér. Dělá „pšt“ do zákulisí, odkud po špičkách vylézají lidé v montérkách a postaví kulisy – osla, krávu, jesle (chlév), všichni zase potichu odejdou. 

3.2 (XIII. – divadlo se nekoná)
Chlapec se vzbudí, když už jsou pryč, a sedne si na pelest. Mžourá na to co je tu postaveno. Pomalu se zvedne a jde to zkoumat. Dojde ke krávě a řekne:
Chlapec: Bůů
Chlapec se posadí pod jesle a rýpe se v zemi.
Chlapec: (smutně, ale nahlas pronese) Divadlo nebude, protože nemá kdo hrát! 
Ze zákulisí vyběhnou ovce a s rykem přeběhnou přes jeviště, aby zase zmizely v zákulisí. Chvilku po nich běží Pastýř, co je honí a nemůže dohnat. 
Chlapec: Ovce se rozutekly, pastýři je hledají... 
Pak na scénu vběhne Výtvarník. Stoupne si před diváky, sundá si kostým a zjistíme, že je to docela hezká dívka. Vypadá doslova jako Marie ze starých ikon. Jde si sednout na své místo vedle jeslí. Dosedne, dá ruku na jesle, když v tom se vyděsí:
Výtvarník/Marie: Kde je Josef?! 
Marie odběhne ze scény. 
Chlapec: Marie nebude, nemá Josefa... Marie bez Josefa co ryba bez vody...
Pak přijde na scénu Režisér. Jde před diváky, sundá si kostým a zjistíme, že vypadá docela jako Josef ze starých  ikon (nečekaně). Nalepí si vous a jde si sednout na své místo vedle jeslí, když v tom se vyděsí: 
Režisér/Josef: Kde je Marie?!
Josef odběhne. 
Chlapec: Divadlo nebude, má ji rád... a navíc, kdo by poznal Josefa bez Marie... 
Pak vylezou tři čerti přestrojení za mudrce (ještě celí čertovsky špinaví, kožichách). První si háže s darem pro Ježíška (zlato) a poznamená:
Čert1: Dáme partičku... 
Druhý vytáhne kelímek na kostky:
Čert2: Dáme kostky!
Čert3: To je blbost, když nám padaj pořád šestky!
Za nimi vyleze Anděl. 
Anděl: Hej, vy tři, pojďte si zahrát Petanque. 
Čerti 1a2a3: Co to je? Je to vo něco? 
Anděl: (pokrčí rameny) No, o to kdo hodí nejlépe. 
Čerti 1a2a3: (brblají) To je na nic. 
Anděl: (zachraňuje) ....é...a ten je nejlepší!
Čerti se podívají jeden na druhého, jsou úplně nadšení: 
Čert1: Nejlepší, jo? 
Čert2: No tak to jdem... 
Čert3: To jdeme!
Čerti odejdou s Andělem.
Chlapec: (smutně) Jo, jo, divadlo nebude. Každej si chce hrát a nikdo nechce hrát...

3.3 (XIV. – o přenosu vin a odpuštění)
Na scénu přijde Voják. 
Chlapec: Co tu děláš ty? Jak to, že neplníš rozkaz? 
Voják si sedne vedle něj, odloží kopí.
Voják: Ale, nemůžu usnout. 
Chlapec: Pokud vím, měl bys hlídat bránu snů nebo pátrat po mocichtivých nemluvňatech. 
Voják: (zakroutí hlavou) Ne, nemůžu, už nemůžu... chtěl bych spát, sladce spát.
Chlapec: Tak to já taky..., ale ještě se potom chci probudit
...Po té co chvilku oba jen tak sedí, v tichu a smutku. Voják se zase postaví, bere si kopí, prohlíží si ho a bloumá. Jde blíž k divákům. Za zády mu mezi tím proběhnou další děti v nočních košilích. 

Ríša: Kdopak to tu spinká?
Kája: Kdopak to tu nehlídá?
Pája: Že by náš Vojáček?
Ríša: Je to náš Vojáček...
Mája: To je změna co? Zazpíváme mu ukolébavku?
Ríša: Možná jindy, pojď...
	A děti zase odejdou...

Voják: Škoda jen, že já nikdy spát nebudu. 
Chlapec: A proč ne? Třeba jednou ano. 
Voják: Ne, ne, nikdy... To co jsem udělal je totiž ne-od-pu-sti-tel-né. 
Chlapec: Nesmysl. Vždyť jsi jen plnil rozkaz, jsi dobrý voják. Když někdo dodrží to co po něm chce Král, tak je Králi dobrým vojákem nebo ne? 
Voják: Hmm, jenomže o tomhle to asi neplatí... 
Chlapec: A proč by to neplatilo? 
Voják: Protože jsem udělal pro Krále strašnou věc. 
Chlapec: V tom případě je vina na Králi, ty jsi jen jeho Voják, proč bys měl trpět jeho vinou? 
Voják přestane bloumat a sedne si zpět k chlapci.
Voják: To nevím.
Za nimi se objevuje Hajaja, stojí mlčky.
Chlapec: (přemýšlí nahlas) Víš co je horší. Když uděláš něco, o čem nevíš, že to chce Král a nebo dokonce víš, že to Král nechce, to je pak horší.
Voják: Kéž by. Jenže ono je to úplně jedno. Důležité je co uděláš a ne proč.
Chlapec: To já nevím. Ale kdyby to bylo jak jsem říkal, mohl bys klidně spát.
Voják: Nemohl. Několika lidem jsem strašně ublížil a nikdo z nich mi to už neodpustí.
Chlapec: Proč ne?
Voják: Protože nemohou.
Naznačí gestem, že jsou mrtví.
Chlapec se postaví.
Chlapec: (vesele) Tak já ti odpustím.
Voják: (diví se) Ale tobě jsem neublížil...
Chlapec: Jak to? Nechtěls mě pustit do snu.
Voják: Jo ták. Chtěl, ale musel jsem ti bránit, prostě musel...  (ukáže na Hajaju) Byl to rozkaz.
Chlapec: No vidíš, a já ti to odpouštím.
Voják se usměje na chlapce, že má radost, ale hned zase nesmutní, protože si myslí, že mu to nemůže pomoci.
Voják: To nepomůže...
Chlapec: Odpuštění jako odpuštění.
Voják: Kéž by...
Hajaja se do toho vloží.
Hajaja: Myslím, že dnes v noci budeš dobře spát Vojáku. 
Udělá gesto a voják začne chrápat.

3.4 (XV. – scéna Vánočního narození)
Na to začnou vycházet ze dvou stran na jeviště všichni aktéři Vánočního příběhu. Nejdřív přijde Josef s Marií a sednou si na svá místa, Anděl si stoupne za ně s nápisem: POKOJ LIDEM - DOBRÁ VŮLE. Za nimi pastýři s ovcemi, z druhé strany Mudrcové (Už ne špinaví jako čerti, ale v hezkých kostýmech a s dary, důstojně). Dále zástupy lidí v montérkách v pláštích (bez mámy a táty) etc. Obklopí Hajaju, Vojáka a Chlapce tak, že je na ně stále vidět. 
Voják usnul a spí.
Chlapec se otočí na Hajaju.
Chlapec: Už jsem zase nějakej unavenej. Musim hodně spát, musim hrát divadlo... 
Chlapec se šourá do postele. Zástup se shlukne okolo jeslí, nad kterými je hvězda, otočí se k divákům. Chlapec přejde ke své posteli a zachumlá se. Zástupy zpívají píseň.

Píseň: „Odpuštění“
Odpuštění
Řekni mi co víc je než je odpuštění
Řekni mi, že umíš dávat odpuštění
Řekni mi, že je to vždycky jednoduché
Tvrzení to připadá mi prostoduché

Řekni mi, já vím, že lék je odpuštění
Řekni mi, že po něm přijde uzdravení
Od trápení, které zveme mezilidské
Odpuštění lidmi lidem je logické

Přesto všechno zdá se býti odpuštění
Těžší než-li nadávky a nazlobení
Řekni mi, že jsi to všechno pochopil
Boj a křik a strach, to že tvůj není cíl (styl)

Často bývá chyba skryta někde jinde
Nežli bys jí prve hledal, jak to přinde?

I když není jen tak co by býti mohlo
A víc námahy to stojí, než by bodlo
Přese všechny strasti nutno přenésti se
Odpustit a kráčet dál a... poučit se.

4.1 (XVI. – třetí probuzení, resurection, epilogue) 
Po písni, zástupy odejdou i se všemi kulisami. Zůstane prázdné jeviště s Chlapcem v posteli a vybavením pokojíčku, jako na počátku. Je ticho. Pak je vidět, že se chlapec probouzí. Sedne si v posteli, mžourá, mne si oči. 
Chlapec: (zavolá) Mami!
Přiběhne máma i táta - rodiče. 
Máma: Copak je? Co potřebuješ?
Chlapec: Mam hlad. 
Rodiče se radují, že to je dobrá zpráva. Měří mu teplotu rukou a zjišťují, že je bez teploty. 
Táta: No taky ses něco naležel, tři dny jsi nám tady filmoval.
Chlapec: Ta-ti...
Táta: No co, co? Dokonce stihneš i to divadlo, cos chtěl.
Chlapec: Fakt?
Máma: Generálka je teprve zítra a ty vypadáš, že ses uzdravil...
Táta: No tak se pěkně oblíkni a pojď si s náma sednout vedle. Vánoce bez tebe co kapr bez salátu...
Chlapec: (směje se) Tak jo.
Urychleně vstává z postele a vyráží s rodiči do zákulisí. Otec ještě ve dveřích poznamená:
Táta: Dávaj zrovna Mrazíka.
Zazní jemně, jednoduše a vkusně začátek melodie „Narodil se Kristus Pán...“

Nápěv Narodil se Kristus Pán beze zpěvu, krátce.

Konec